Obecná charakteristika plazů
Stavba těla: Kůže
chrání před vyschnutím a poraněním, snižuje tepelnou vodivost, zajišťuje
výstražné (aposematické) nebo naopak krycí (kryptické) zbarvení. Nemá dýchací
funkci, vnější vrstva silně rohovatí. Tato zrohovatělá vrstva epidermis je
odstraňována buď postupným odlupováním, např. u krokodýlů a želv nebo cyklickým
svlékáním známým zejména u hadů (ecdysis).
Pod starou vrstvou se vytvoří vrstvička moku, dávající kůži kalný vzhled, dobře
patrný zejména na oku hadů. Svlékání staré pokožky začíná obvykle na hlavě
odíráním o různé předměty. U hadů a beznohých ještěrů svlečená vrstva pokožky (exuvie,
svlečka) zůstává často vcelku, obrácená naruby nebo shrnutá v prstenec. U
mláďat je svlékání exuvie častější. Kromě některých želv s hladkou kůží je pro
plazy charakteristické rozložení a tvar epidermálních štítků (pholidosis),
často druhově specifické. U šupinatých tvoří hlavové štítky, které se velikostí
liší od šupin zbytku těla, tzv. pileus.
Například pileus našich užovkovitých hadů je složen pouze z větších hlavových
štítků, zatímco u zmije obecné je složen z jednoho velkého štítku mezi očima a
většího počtu malých štítků – při posouzení je však třeba uchopit hada do ruky,
což podstatně limituje tuto rozlišovací metodu. Škára (dermis) často obsahuje
kostěné útvary. Pro želvy charakteristický krunýř vznikl splynutím dermálních
kostí s některými kostmi skeletu. Značná je
dermální osifikace u krokodýlů.
Charakteristická jsou pro ně tzv. břišní žebra (gastralia),
v kůži mnoha ještěrů jsou kostěné útvary (osteodermy).
Kožní žlázy jsou slabě vyvinuty, nejvýznamnější jsou pachové žlázy uplatňující
se při pohlavních projevech. Za zbarvení kůže odpovídá systém specializovaných
buněk – chromatoforů. Chromatofory
některých druhů jsou fyziologicky aktivní, schopné měnit odstín kůže.
Chromatoforový systém je někdy kontrolován velmi dokonale (chameleoni) buď
hormonálně, nervově nebo současně nervově i hormonálně.
Kostra:
Lebka je monokondylní (s jediným
kloubním hrbolem), osifikovaná do vyššího stupně než u obojživelníků.
Nejvýznamnější je rozvoj spánkových jam a jařmových oblouků spojený s rozvojem
temporálního svalstva. U některých vývojových linií došlo k rozvoji sekundárního
tvrdého patra (z recentních je dobře vyvinuto u krokodýlů). Osou kostry je
pochopitelně páteř, u plazů dochází k uzavírání centrálních otvorů v tělech
obratlů a k přerušení chordy. První krční obratel (atlas) nemá tělo, druhý
obratel (axis) nese výběžek (dens axis) vzniklý z těla atlasu. Mimo ocasní část
se k obratlům připojují žebra. Je vyvinut
hrudní koš. U hadů je členění páteře
nevýrazné. V ocasních obratlech haterie a mnoha ještěrů jsou vyvinuty
zlomové plošky procházející středy
těl obratlů. Jsou tvořeny obvykle chrupavkou a umožňují sebeobranné odvržení
ocasu (autotomii). U některých agam
a hadů může také docházet k odtržení ocasu, avšak pouze mezi obratli. Kostra
končetin odpovídá způsobu života, u mnohých šupinatých dochází k její redukci.
Svalstvo
plazů je již více diferencováno, poprvé se objevují
mezižeberní svaly podporující plicní
dýchání, rozvíjejí se také svaly
břišního lisu nesoucí útroby.
Nervová soustava:
Mozek tvoří asi jen 1 % tělesné hmotnosti. S výjimkou haterie se u recentních
plazů zakládá vývojově nová mozková kůra (neopallium).
Z mozku vychází 12 párů mozkových
nervů. Schopnost učení je u plazů nízká.
Smyslové orgány:
U většiny plazů dominuje zrak a čich.
Výborně vidí především denní druhy, například varani, leguáni, ještěrky,
scinkové, chameleoni, agamy atd. Umístění očí u většiny plazů umožňuje na větší
vzdálenost binokulární vidění. Chameleoni mohou očima otáčet nezávisle na sobě a
sledovat tak téměř celé okolí, aniž by pohybovali hlavou. Většina denních plazů
vidí barvy. Želvy, krokodýli a
haterie mají na sítnici tyčinky i čípky, noční ještěři pouze tyčinky. Podzemní a
v kalné vodě žijící plazi mívají oči často redukované. Oko obvykle chrání
pohyblivá víčka, častěji je větší
spodní víčko. Někteří ještěři mají ve víčkách různě velká průhledná okénka,
výhodná zejména v prašném prostředí. U hadů, gekonů a některých scinků vznikl
srůstem víček jediný nepohyblivý průhledný kryt.
Čichový orgán
slouží plazům zejména k vyhledávání sexuálních partnerů a potravy. Orgán je
tvořen výstelkou čichových buněk kryjících strop nosní dutiny. Hady a ještěry
vysouvaný rozeklaný jazyk slouží ke sbírání pachových stop a jejich přenášení do
vomeronazálního (Jacobsonova) orgánu.
Ten u krokodýlů chybí.
Sluch
je u plazů méně významný. Gekoni a krokodýli, používající k dorozumívání různé
hlasové projevy, slyší velmi dobře. Kromě vnitřního a středního ucha mají
někteří plazi vně bubínku i zevní zvukovod. Bubínkem zachycený zvuk je veden
středním uchem prostřednictvím jedné sluchové kůstky (columella), spojené
s bubínkem chrupavčitým útvarem (extracolumella). Střední ucho některých skupin
plazů je zakrnělé, část vibrací je přijímána jak ze vzduchu, tak i z podkladu
přes kost čtvercovou (quadratum).
U některých hadů
existují specializované termoreceptory
registrující infračervené záření. U chřestýšů jsou to dvě bohatě inervované
jamky mezi nozdrou a okem (viz angl. název
pit vipers = zmije s jamkami nebo
španěl. cuatro narices = čtyři
nozdry). Také u některých krajt a hroznýšů jsou podél čelistí
tepločivné jamky. Jejich utváření
zlepšuje směrovou citlivost k detekovanému objektu.
Oběhový aparát:
Srdeční předsíně jsou úplně odděleny, komora je v různém stupni rozdělena
neúplnou přepážkou. Při srdečním stahu se však může přepážka volným okrajem
dotýkat stěny komory, čímž je oddělení úplné. U krokodýlů je rozdělení komory
nejdokonalejší, zůstává jen malý otvůrek (foramen
Panizzae). Plazi mají současně levý i pravý oblouk aorty. Brzlík a slezina,
podílející se na produkci lymfocytů, jsou u všech plazů.
Dýchací aparát:
Hlavním dýchacím orgánem jsou plíce.
U některých forem jsou poměrně primitivní, vakovité (haterie), u ještěrů mají
houbovitý charakter s mnoha přepážkami a dutinkami zvětšujícími vnitřní plochu.
U některých plazů je část plic málo členěná a slouží jako rezervoár vzduchu
(např. hadi). Velmi dobře vyvinuté plíce mají krokodýli a želvy.
U hadů bývá plně vyvinuta jen
pravá plíce, levá je v různém stupni
redukována, u hadů pouze s pravou plící mizí i levá průduška. Plicní ventilaci
zajišťují dýchací pohyby hrudníku, u krokodýlů i analog bránice. U želv (pevný
krunýř) jsou vyvinuty zvláštní svalové membrány a navíc želva k plicní ventilaci
využívá i pohybů hrudního pletence.
Trávicí ústrojí:
Plazi nemají svalnaté a pohyblivé pysky. Želvy a krokodýli na nás nemohou ani
vyplazovat jazyk. Naproti tomu u lepidosaurů je jazyk vysunovatelný (maximálně u
chameleónů). Zuby chybí u želv, u
ostatních mohou být uloženy v jamkách – alveolární neboli
thekodontní typ, nasazeny ke
kousacím hranám svrchu – akrodontní
typ, nebo z boku – pleurodontní typ.
Do ústní dutiny ústí vývody slinných žláz, z nichž žlázy retní jsou u jedovatých
hadů modifikovány v žlázy jedové. U užovkovitých hadů se ještě vyvíjí tzv.
Duvernoyova žláza, produkující jedovatý sekret (podrobněji u jednotlivých
skupin) V jedu jsou také enzymy připravující sousto k pankreatickému trávení.
Trávicí trubice je rozdělena na hltan, jícen, žaludek, tenké a tlusté střevo a
konečník ústící do kloaky. Jícen je mimořádně roztažitelný, zejména u hadů.
Zadní část žaludku krokodýlů je modifikována do svalnatého oddílu, podobně jako
u ptáků. V místě vyústění vývodů pankreatu a žlučovodů je u krokodýlů a želv
dvanáctník. Jako první obratlovci mají plazi s výjimkou krokodýlů na přechodu
tenkého a tlustého střeva vytvořeno
slepé střevo. Střeva některých herbivorů (např. leguáni) jsou navíc opatřena
zvláštními chlopněmi, zpomalujícími pasáž zažitiny a zároveň umožňujícími
činnost ve střevě žijících symbiotických organismů podílejících se na
promíchávání a trávení střevního obsahu.
Močopohlavní aparát:
Vylučovacím orgánem jsou pravé ledviny (metanefros)
uložené v zadní části těla poblíž páteře, u hadovitých forem jsou protáhlé a
umístěné za sebou (pravá před levou). Moč je odváděna močovody do kloaky. Močový
měchýř je vyvinut jen u želv a většiny ještěrů. Kvůli úspoře vody vylučují
suchozemští plazi odpadní dusíkaté látky ve formě nerozpustné kyseliny močové
v kašovitém až pevném stavu (jsou
urikotelní). Vodní plazi mají vodnatou moč obsahující ve větší míře
rozpustnou močovinu a amoniak.
Plazi jsou
odděleného pohlaví, výskyt hermafroditismu je mimořádný (křovinář
Bothrops insularis). Gonády jsou
párové, umístěné v břišní dutině poblíž páteře, u hadovitých forem za sebou.
Spermie jsou vedeny ze semenných kanálků varlat do nadvarlat, chámovodů, kloaky
a ke kopulačnímu orgánu samců. Samci želv a krokodýlů mají
nepárový penis, samci ještěrů a hadů
mají párové hemipenisy, z nichž
ovšem samec při koitu zavádí do kloaky samice obvykle pouze jeden. Hemipenisy
jsou vychlípitelné váčky s řadou příchytných hrotů a jejich stavba je druhově
specifická. Vajíčko se z vaječníku dostává do vejcovodu, v jeho horní části je
oplozeno, v dolní části vejcovodu se tvoří vnější vaječné obaly. U živorodých
druhů je dolní oddíl přeměněn v dělohu, vejcovody ústí do kloaky.
Rozmnožování
je ovládáno
vnějšími a vnitřními faktory. Z vnějších faktorů je nejvýznamnější
fotoperiodicita, střídání teplých a chladných období, popřípadě střídání období
sucha a období dešťů. Toto pravidelné střídání vyvolává hormonální změny, které
následně ovlivňují spermatogenezi, oogenezi, sexuální aktivitu a vývoj sezónních
pohlavních znaků (např. zbarvení samců u želvy kalagura bornejského
Callagur borneoensis). Vše je
nastaveno tak, aby k líhnutí mláďat docházelo v pro ně nejvýhodnější dobu
optimálních teplot a dostatku potravy. V mírném pásmu a subtropech je
rozmnožovací perioda obvykle jedna
za rok, s vrcholem aktivity a snůškou vajec na jaře a líhnutím mláďat začátkem
léta. Některé druhy se páří i na podzim a samice pak uchovává spermie ve svých
vejcovodech (amfigonia retardata) až
do následujícího jara, kdy je po dozrání vajíček použije k jejich oplození. U
těchto druhů bývá ukončení zimního spánku impulsem k rozmnožování. Některé
pouštní druhy naopak zvyšují svoji reprodukční aktivitu s nástupem vlhčí
a chladnější zimy, např. želva egyptská
Testudo kleinmanni. Vzácněji u některých druhů ze stabilních podmínek
tropického deštného lesa nemá reprodukční aktivita cyklický charakter.
Při vyhledávání
sexuálního partnera hraje u plazů významnou roli zraková, pachová, popřípadě
hlasová komunikace. V době páření se u mnoha druhů zvýrazňuje
teritoriální chování a
vnitrodruhová agresivita samců (méně
často i u samic, např. u leguánů rodu
Cyclura). Samci mohou svádět souboje, často ritualizované. Přesto
ve stísněných podmínkách terárií i tyto souboje mohou skončit ubitím slabšího
jedince.
Většina plazů je
vejcorodých (oviparních). Vajíčka mají pergamenovitou (např. u hadů) nebo pevnou
vápenitou skořápku (želvy) a vyvíjejí se na souši. Významnou adaptací je
vejcoživorodost (ovoviviparie) u některých druhů z chladnějších oblastí (např.
ještěrka živorodá), kdy samice vajíčka přenáší až do období líhnutí mláďat. Plně
vyvinutá mláďata vajíčko opouštějí ihned po snesení. Někdy se u plazů (např. u
zmijí) setkáváme s pravou živorodostí, kdy dochází k rozvoji jednoduché nebo i
pokročilejší placenty. U některých plazů bylo zjištěno partenogenetické
rozmnožování. Tyto druhy pak obvykle existují pouze v samičích populacích.
U některých skupin
vejcorodých plazů je znám jev označovaný jako
TSD – na teplotě závislá determinace
pohlaví – kdy pohlaví líhnoucích se mláďat závisí na teplotě, ve které probíhala
inkubace. Tento jev představuje jisté nebezpečí při umělé inkubaci vajec, kdy se
může stát, že většina mláďat takto uměle odchovaných bude stejného pohlaví. Na
druhou stranu lze takto manipulovat poměrem líhnoucích se samců a samic
například při záchranných chovech, je-li jedno z pohlaví v populaci nedostatečně
zastoupeno.
U většiny druhů se
rodičovská péče omezuje na
výběr vhodného místa pro snůšku.
Někteří hadi (např. kobra královská) snůšku pečlivě
hlídají a chrání proti vetřelcům,
včetně člověka. Některé druhy krajt se kolem vajíček omotávají a drobnými
svalovými třesy zvyšují svoji tělesnou teplotu a takto přispívají k zahřívání
snůšky. Asi nejrozvinutější péči o potomstvo mají mezi klasickými plazy
krokodýli. Před snůškou některé druhy stavějí hnízda, která poté dospělci
hlídají před nepřáteli. Krokodýli také často pomáhají mláďatům při líhnutí
rozhrabáním hnízda a samice je poté v tlamě přenášejí do vody a ještě nějaký čas
chrání.
Význam plazů pro
člověka:
Význam plazů jako
potravy není příliš velký a toto uplatnění si plazi zachovali u některých
přírodních národů nebo v oblastech s dlouhodobou tradicí pojídání plazů (zejména
jihovýchodní Asie). V dávnější minulosti sloužily gigantické ostrovní želvy jako
zásobárna masa při dlouhých námořních výpravách (vydrží dlouho bez potravy), což
u mnoha druhů vedlo k jejich brzkému úplnému vyhubení. Ilegální lov pro maso či
želvovinu z krunýřů a sbírání vajec karetovitých želv stále pokračuje v řadě
oblastí (Indonésie, Mexiko). Na severovýchodě Jižní Ameriky bylo donedávna ročně
sbíráno až 50 milionů vajec sladkovodní
tereky velké (Podocnemis
expansa). Pro zdejší domorodce želvy byly a mnohde ještě jsou
významnějším zdrojem bílkovin než domácí zvířata. Mnoho druhů se takto ocitlo na
pokraji vyhubení.
Přímý hospodářský
význam mají zejména krokodýli, z nichž se ke komerčním účelům využívá maso i
kůže. Z důvodu prudkého poklesu početních stavů v přírodě je dnes obchod
regulován a výše zmíněné komodity až na výjimky pocházejí z faremních odchovů.
K nejčastěji chovaným druhům krokodýlů patří
krokodýl nilský (Crocodylus
niloticus) a aligátor
americký (Alligator
mississippiensis). Krokodýlí farmy lze nalézt i v Evropě (Francie).
Za podobným účelem
vznikly v jihovýchodní Asii (např. Vietnam) farmy chovající velké nejedovaté
hady. Nejčastěji chovaným hadem je poddruh krajty tygrovité –
krajta tygrovitá tmavá, která je
známá též zkráceně jako krajta tmavá
(Python
molurus bivittatus). Ke kulinářským účelům jsou v jihovýchodní Asii a
zejména Číně využívány v podstatě všechny dostupné druhy plazů, včetně
importovaných. Ekonomicky silná Čína takto v podstatě „nasává“ často v přírodě
mizející druhy z široké oblasti od Indie přes Indočínu, Malajsii, Indonésii po
Filipíny, snad i odjinud. V tradiční čínské medicíně mají plazi též
nezastupitelnou úlohu. V lékárnách a na tržištích jsou běžně k dostání sušení
gekoni, scinkové nebo živé želvy rodu
Cuora, popřípadě prášek či jiné preparáty z nich vyrobené. U posledně
zmiňovaných kuor se věří v zázračné protirakovinné účinky jejich plastronu.
V Číně a okolních zemích proto v posledních letech vzniká množství farem
zabývajících se produkcí želv.
Velký význam mají
jedovatí hadi, tedy přinejmenším pro oněch údajných 30 – 40 tisíc mrtvých, které
má hadí uštknutí ročně na svědomí. Jen na Indickém subkontinentu a v Barmě je to
prý 25 000 mrtvých ročně. Přitom nejčastějšími původci zde nejsou populární
kobry, ale pomalé druhy zmijí – nejčastěji
zmije paví (Echis
carinatus). Tato čísla však mohou být výrazně nadsazená. Výroba sér
je do značné míry závislá na dodávkách hadího jedu, který obvykle pochází ze
sběrů v chovatelských zařízeních – serpentáriích – kde jsou jedovatí hadi drženi
a v pravidelných intervalech je jim jed odebírán. V ČR žije z jedovatých hadů
jen zmije obecná (Vipera
berus), jejíž jed je velmi účinný, ale jeho množství je mizivé.
K výrobě sér se proto používá kvalitativně stejný jed robustnější
zmije růžkaté (Vipera
ammodytes) z Balkánu.
Protože hadí jed je velmi složitá směs převážně různých enzymů, je třeba
v případě uštknutí použít druhově specifické sérum, jinak se pozitivní účinek
nedostaví, naopak, situaci postiženého to může zkomplikovat. V současnosti jsou
často produkována polyvalentní séra proti jedům větší skupiny příbuzných
jedovatých hadů.
Plazi jsou také
předmětem zájmu teraristů a obchod s plazy výrazně vzrostl zejména v posledních
dvou dekádách. To s sebou přináší nejen zvýšený tlak na přírodní populace, ale
mnohdy též přehlížený epidemiologický a epizootologický význam plazů jako
přenašečů chorob zvířat a lidí.
Na závěr je třeba
ještě zmínit, že někteří plazi tvoří symboly božstev, jsou jim připisovány
magické schopnosti a mají své místo v bajkách, pověrách a kultech mnoha národů.
Tyto výukové materiály byly spolufinancovány Evropským sociálním fondem a státním rozpočtem ČR.